ШЕПІТ І КРИК
Ранній ранок понеділка...
і мені боляче.
Мої сестри...
і Анна...
сплять по черзі.
Доброго ранку.
- Щось відбулось? - Ні, вона спокійно спала.
- Спасибі. - Я нарешті здрімну.
Анно, затопи грубу.
Дякую Тобі, Господи, що дозволив мені...
зустріти цей день повною сил і натхнення...
після гарного сну, який Ти оберігав...
і за радість спокійної ночі.
Молю Тебе також сьогодні і кожен день...
щоб ангели берегли і захищали мою дівчинку...
яку Ти в Твоїй незбагненній мудрості не призиваєш до себе..
в царство Твоє. Амінь.
Подумки я звертаюсь до мами майже кожен день...
хоча вона померла більше 20 років тому.
Пригадую, вона часто шукала...
усамітнення і спокою.
Пам'ятаю також, як йшла слідом на відстані...
і стежила за нею без всякої ясної мети...
тому що я любила її до такої ревнивої крайності.
Я любила її, бо вона була настільки ніжна...
і красива, і жвава ...
і така космічно близька.
але вона також могла бути холодною, грайливо жорстокою...
і різкою до мене.
Але не могла нічим зарадити, відчуваючи співчуття до неї...
і тепер, коли я стала старша, розумію її набагато краще.
Як хотіла б я бачити її знову...
сказати їй, що розумію...
її нудьгу, її нетерпіння...
її прагнення і її самотність.
А коли зла відьма нарешті зрозуміла...
що маленька Гретель обдурила її...
її ніс почав рости і ріс...
На Дванадцяту ніч мама завжди влаштовувала ...
і тітка Ольга обов'язково приїжджала з своїм чарівним ліхтарем...
і казками.
Мене завжди лякало все це, і я ховалась.
Коли мама збуджено говорила зі мною...
я ледве розуміла, що вона хоче від мене.
Мама і Марія завжди мали про що пошепотіти...
але тоді вони були такі схожі.
Ревнуючи, я намагалась здогадатись, над чим вони сміються разом.
У всіх був святковий настрій.
Лише я не могла приєднатися до веселощів.
Також якось, пам'ятаю, це було восени...
Я сховалася за фіранкою...
і спостерігала за нею.
Вона була в червоній вітальні вбрана в біле плаття ...
нерухомо сиділа, нахиливши голову...
а руки її спочивали на столі.
Раптом вона подивилась на мене...
і лагідно підізвала мене.
- Підійди. - невпевнено я підійшла до неї...
думаючи, що, як завжди, вона сваритиме мене.
але проти звичайного вона одарила мене поглядом настільки переповненим печаллю...
що я ледь стримала сльози.
Я підняла руку і поклала на її щоку...
і на якусь мить ми стали дуже близькі.
Там хтось є.
Анна.
Там хтось є.
Доброго ранку, Агнес.
Доброго ранку, докторе.
Вона дуже виснажена. Думаю, їй недовго лишилося.
Дякую. Можете не проводжати мене.
Давиде!
Це було так давно.
Коли я можу знову побачити тебе?
Ні!
Кілька років тому...
коли Агнес поїхала підлікуватись до Італії...
Марія та її чоловік Йоаким хазяйнували в садибі.
Одного вечора маленька дочка Анни прихворіла...
і Марія відправила по сімейного лікаря...
який жив у сусідньому містечку.
- Тепер скажи "а". - А.
- Ще раз. - А.
Так трохи боляче? Ясно.
Молодчинка. Було не дуже страшно, га?
Тепер в ліжко і спати.
Тобі стане набагато краще якщо гарно виспишся.
- Дякую вам. - Лікар, ви голодні?
Якщо ви погодитесь трохи... вечеря вже на столі.
О, так, було б гарно.
Дякую.
Агнес і Карін ще подорожують Італією.
Я отримала минулого тижня лист від них.
Агнес набагато краще.
Кашляти перестала.
І вона знову почала малювати.
Чоловік Карін вирішив приєднатися до них на Пасху.
Там вже гарна погода.
Майже літо, хоча ночі ще прохолодні.
Ваш чоловік, як він?
Йоаким, він у якихось справах в місті цього вечора...
і не повернеться до завтра.
Я попередила його про ваш візит, щоб оглянути...
дівчинку Анни.
- Він шле вам свої вітання. - Дякую.
Анні було наказано щоб підготувала кімнату для гостей.
Погода просто жахлива.
Я не думаю, що вам захочеться вертатися додому в таку ніч.
- Ти дуже змінився. - Справді? О.
В тебе є хтось іще?
Все як завжди?
Я ніколи б не подумав, що це тебе може цікавити.
Так і є.
Ти весь час тепер носиш окуляри?
- Я тобі заважаю? - Ні, все гаразд.
До чого ця пиха?
Не можеш забути старі образи?
Підійди сюди, Маріє.
Підійди.
Подивися на себе в дзеркало.
Ти вродлива.
Можливо, зараз ти навіть більш прекрасна, ніж раніше.
Але на твоєму обличчі відкарбувалось і багато змін.
Я хочу, щоб ти побачила, як ти змінилась.
Тепер ти скоса кидаєш швидкі, оцінюючі погляди.
Раніше, зазвичай, дивилася відкрито, прямо...
беззастережно.
Твій рот говорить про невдоволення...
і голод.
Колись він був таким ніжним.
Шкіра бліда.
Ти стала користуватися косметикою.
Твій гарний, широкий лоб...
перетнули чотири зморшки.
Ні, при такому освітленні ти не розгледиш...
але при денному світлі їх добре видно.
Ти знаєш, від чого з'явились ці зморшки?
- Ні. - Байдужість, Маріє.
І ця тонка лінія що протягнулась від вух до підборіддя...
стала розпливчастою...
але тут відзначились марність, самовдоволення і ледачість.
І тут, місток над переніссям.
Над чим ти так часто насміхаєшся, Маріє?
Бачиш? Це від нещирих посмішок.
Бачиш, Маріє?
І під очима.
Колюча, ледь помітна павутинка...
від твого нетерпіння і твоєї нудьги.
Ти справді все це бачиш в моєму обличчі?
Ні, але я відчуваю це, коли ти цілуєш мене.
Я думаю, це ти так жартуєш зі мною.
Адже очевидно, де ти бачив все це.
- Справді? Де? - Бачиш у себе.
Тому що ми такі однакові, ти та я.
Ти маєш на увазі егоїзм?
Холодність? Байдужість?
Твої аргументи завжди мене втомлюють.
Таким як ти і я немає прощення?
Я не потребую прощення.
Доброго ранку, пане.
Доброго ранку.
Дякую.
Доброго ранку, Йоаким.
З поверненням.
Здрастуй, Марія.
Маленькій дівчинці Анни стало зовсім погано, уявляєш.
Лікар був тут минулого вечора.
Просив переказати тобі вітання...
і сподівається знову зіграти в шахи з тобою.
Погода була кепська, я запросила його лишитись на ніч.
Він поїхав рано вранці, ми ще спали.
А ти якось розважився в місті, чи було занадто багато роботи?
Ми маємо запрошення від Егерманів.
Вони із захопленням приймуть нас на Великдень.
Я вважаю, що можна зробити їм таку приємність.
І для нас якесь різноманіття.
Що скажеш?
Що ж, подивимось.
Біжи, пограйся.
Йоаким.
Допоможи мені.
Допоможи, прошу.
Ні.
Анна.
Ти чуєш?
Тільки вітер і
годинник цокає.
Ні, це щось інше.
Я більше нічого не чую.
Я мерзну.
Добраніч.
Анна.
Сюди.
Анна.
Підійди до мене.
Ти так далеко.
Підійди.
Ближче до мене.
Від мене погано пахне?
- Так сильно болить, Анна. - Я знаю, Агнес.
Я побуду біля тебе.
- Все буде добре. - Мені дуже погано.
Не хвилюйся, я тут.
Ти це знаєш.
Подушка пече.
Ми можемо взяти іншу.
Ну. Давай подивимося.
Можеш припіднятися трохи?
Лягай.
Так краще?
Краще?
Ти така добра до мене.
Так?
Що там?
Агнес погіршало.
Думаю вона напівсвідома.
Їй важко дихати.
Я візьму шаль.
Карін!
- Карін! - Що?
- Агнес стало гірше. - Я іду.
- Поїду по лікаря. - Я з тобою.
Анна! Анна! Анна!
- Де лікар? - Його немає вдома.
Гаразд, Анна. Тобі краще одягатися.
Я залишуся з нею.
Анна!
Мені вже набагато краще.
Лише ніби горю.
А не хотіла б ти тоді трішки помитися?
- І вдягнути чисте? - Так, дякую вам.
- Я трохи спрагла. - Так, звичайно.
- Хочеш, я трохи почитаю? - О, я була б дуже рада.
- Розділ 34, у якому містер Піквік вважає...
що йому краще вирушити в Бат і діє відповідно.
"Але певна річ, дорогий сер," - сказав крихітка Перкер...
стоячи у квартирі містера Піквіка...
на ранок після суду.
"Певна річ, що ви не передбачали всерйоз і дійсно...
відкинувши роздратування...
що ви не оплатите витрати і збитки?"
"І півпенні не дам," - твердо сказав містер Піквік.
"І півпенні не дам."
"Хай живуть принципи, як казав лихвар...
коли відмовився продовжити строк...
...постав перед містером Веллером, що поглинав свій сніданок."
"Сем", - сказав містер Піквік
"будь ласкавий спуститися".
"Певна річ, сер," - відповів містер Веллер...
і підкорившись вихованому натяку містера Піквіка, Сем ретирувався.
Анна!
Не можу більше-- Не може хто-небудь допомогти мені?
Я не можу!
Допоможіть мені!
Я не можу.
Бог, наш Отець, у Його нескінченній мудрості...
призвав тебе у дім Свій...
ще у розквіті молодості.
Своїм життям ти показала Йому, що гідна...
нести довгі і мученицькі страждання.
Ти терпляче знесла і без скарг...
знаючи, що гріхи твої будуть прощені...
через смерть на хресті Господа нашого, Ісуса Христа.
Нехай наш Отець Небесний...
коли ти ступиш в царство Його...
помилує душу твою.
Хай він дозволить Його янголам стерти з твоєї пам'яті...
увесь земний біль.
Хай буде він з тобою...
у твоїй стражденній агонії, що спокутує...
наші гріхи.
Хай він пройде з тобою...
через муку смерті.
Нехай ти стрінеш Господа...
коли ступиш на той світ.
Нехай його лик буде...
звернений до тебе.
Нехай ти знатимеш, що говорити...
щоб Бог тебе чув і розумів.
Нехай же ти говоритимеш із Господом
і він тебе чутиме.
Нехай же...
ти помолишся за нас.
Агнес, дитино люба, послухай, будь ласка.
Послухай, що я маю тобі сказати.
Молися за нас, що лишилися в темряві...
лишилися на цій нещасній Землі...
під небом похмурим і порожнім.
Поклади свій тягар під ноги Господу...
усе твоє страждання...
і благай у Нього простити нам.
Благай, щоб Він звільнив нас
від тривоги і втоми...
наших сумнівів і страхів.
Благай у Нього, щоб дав
сенс і значення нашим життям.
Агнес, ти що несла...
свої муки і страждання так довго...
ти найпевніше гідна
бути нашим захисником перед Богом.
Вона була у мене на конфірмації.
Ми часто розмовляли за ці багато років.
Її віра була сильнішою за мою.
Якщо ви не проти, приходьте до мене завтра...
обговоримо формальності похорону.
Дякую.
Кількома роками раніше Карін та її чоловік Фредерік...
робили дипломатичну кар'єру.
Під час візиту на батьківщину...
вони зупинилися на кілька місяців в садибі.
Будь ласка, Анно, можна мені ще риби?
- Не складеш мені компанію? - Ні, дякую.
- До чого ця усмішка? - Я не посміхаюсь.
Ти будеш каву чи відразу ж підемо в опочивальню?
Не хочу кави. Дякую.
Пізно. Пропоную йти в ліжко.
Суцільна брехня. Усе.
Не дивися на мене!
Не дивися на мене так, я сказала!
Пробач.
Прости мені.
Допоможи мені роздягнутися.
Можеш іти.
Але все це обман.
Гігантська павутина брехні.
Павутина брехні.
- Що ти робиш? - Переглядаю документи...
книги і папери, що стосуються маєтку.
Карін, я хочу, щоб ми були друзями.
Я хочу, щоб ми розмовляли одна з одною.
Врешті-решт, ми сестри.
У нас так багато спільних спогадів.
Карін, так дивно, що ми настільки віддалилися одна від одної...
що ми тільки перекидаємося двома словами.
Карін, чому ти не хочеш бути моїм другом?
Ми обидві бували і щасливі і нещасні.
Ми могли сміятися і плакати разом.
Ми могли б проговорити декілька днів і ночей поспіль.
Ми могли б підтримувати одна одну.
Карін?
Іноді, блукаючи будинком нашого дитинства...
де все водночас і чуже, і рідне...
здається, я уві сні...
і щось неймовірно значне має відбутись з нами.
Так, я знаю, це по-дитячому.
Ти читаєш більше за мене, розмірковуєш більше, ніж я.
Маєш багатший досвід.
Карін, не могли б ми присвятити ці дні...
порозумінню нарешті?
Щоб зблизитись?
Я не можу продовжувати жити в мовчанні і віддалятись, Карін.
Карін, я сказала щось таке, що завдало тобі болю?
Це дуже легко, але я не хотіла поранити твої почуття.
Карін!
То що?
- Я читаю щоденник Агнес. - Щоденник?
"Четвер, 30 вересня".
Вона написала: "Я отримала найчудовіший подарунок...
який тільки можна отримати в цьому житті.
Подарунок, який називається багатьма іменами: духовна близькість...
єднання, спілкування, зв'язок, ласка.
Я думаю, це саме те, що називається 'благодать'."
Ні, не торкайся мене! Не підходь до мене!
Терпіти не можу чужих дотиків.
Я не хочу, щоб ти...
Я не хочу.
Мені не потрібна твоя доброта.
Я не можу! Не винесу.
Цих постійних мук.
Цього страшного пекла.
Воно мене душить.
Це всепоглинаюче почуття провини.
Ні!
Дай мені спокій. Облиш мене.
Не торкайся мене.
Не чіпай мене.
Я шкодую, що втратила контроль над собою сьогодні вранці.
Не знаю, що на мене найшло.
Думаю, це потрясіння від смерті Агнес.
Ми так любили її. Коли похорон закінчиться...
Я пришлю нашого адвоката владнати всі юридичні формальності.
Анна, фрукти, будь ласка.
Краще продати будинок і землю.
Ми з тобою можемо поділити все інше.
Я маю на увазі, меблі, книги, картини,
порцеляну, срібло, та інші речі...
Добре, Анна, можеш іти.
Що будемо робити з Анною?
Пропоную попередити про звільнення...
і заплатити за кілька тижнів.
А також дати щось на згадку про Агнес.
Вона була цілком віддана.
Факт, що вони були дуже прив'язані.
Зараз вона доглядає за нами у дуже звичній манері.
Я не думаю...
Це правда.
Я думаю...
про самогубство.
Я часто про нього думала.
Це...
Це огидно...
Це дуже принизливо...
і водночас набридливо.
Генрік - чудовий юрист, запевняю тебе.
Мій чоловік каже, я незграбна.
Він має рацію.
У мене все валиться.
Мої руки завеликі, розумієш.
Зовсім неслухняні.
Ти збентежена.
Не очікувала, що розмова буде такою?
Розумієш, як я тебе ненавиджу?
І наскільки недоречні твої прісні усмішки...
і ідіотське кокетство.
Як мені вдалося терпіти тебе так довго...
мовчки?
Я знаю тебе, твою...
холодну ласку і фальшиві обіцянки.
Ти здатна уявити, як я могла жити з такою сильною ненавистю,..
що гнітила мене?
Немає ні полегшення, ні милосердя, ні допомоги.
Нічого немає.
Розумієш? Ніщо від мене не вислизало...
бо я все це бачила.
Тепер ти чуєш, як воно звучить, коли говорить Карін.
Ти сидиш і шкіришся своєю холодною посмішкою.
Про що ти думаєш?
Може, скажеш мені?
Не поділишся зі мною своєю думкою?
Ні! Я так і думала.
Ти краще мовчатимеш.
І ти маєш рацію, Маріє!
Маріє! Прости мені.
Може, ти хотіла як краще.
Може, ти просто хотіла краще мене знати.
Маріє, люба, прости мені.
Я не можу спинитися.
Ні. Ні, це теж неправда.
Марія, дивись на мене.
Ти чуєш?
Ти чуєш плач? Ти чуєш його?
Хтось весь час плаче.
- Тепер ти мене боїшся? - Ні, не дуже.
Як бачиш, я мертва.
Тяжко, не можу змусити себе заснути.
Я не можу зовсім залишити вас.
Я так втомилася.
Може хто-небудь допомогти мені?
- Це лише сон, Агнес. - Ні, це не сон.
Можливо, для тебе це ніби як сон...
але не для мене.
Я хочу, щоб Карін зайшла сюди.
Агнес хоче, щоб Карін зайшла до неї.
Можеш потримати мене за руки і зігріти?
Побудь зі мною, поки цей жах не скінчиться.
Тут така порожнеча навколо мене.
Ніхто не зробить те, що ти просиш. Я все ще жива.
Мене не хвилює твоя смерть.
Можливо, якби я тебе любила...
але я не люблю тебе.
Те, що ти просиш зробити мене, огидно.
Тепер я іду. Повернусь за кілька годин.
- Анна. - Так.
Поклич Марію.
Агнес хоче, щоб зайшла Марія.
Не бійся.
Будь ласка, торкнись мене.
Будь ласка, поговори зі мною.
Візьми мої руки, зігрій мене.
Ти моя сестра. Я не хочу, щоб ти була сама.
Ой, мені так за тебе боляче.
Пригадуєш, коли ми були маленькими...
ми гралися і настали сутінки,
і ми обидві злякалися...
і ми тулилися одна до одної і міцно трималися одна за іншу.
Зараз те ж саме, хіба ні?
Я не чую, що ти кажеш.
Підійди до мене ближче.
Ближче.
Візьми мене за руки.
Я буду з тобою. Я лишуся тут.
Не плач.
Немає чого боятися. Я лишуся з нею.
Мені ще треба думати про доньку.
Вона мусить це усвідомлювати. Я потрібна моєму чоловікові.
Це вияв хвороби, огидний, безглуздий.
Вона уже почала гнити.
На її руках уже проявилися трупні плями
Я про неї подбаю.
Похорон був стерпним. Ніхто не плакав і не впадав у істерію.
Дякую. Анно, ти завершила пакуватися?
Мені тільки треба знести униз останню валізу.
Поспіши. У нас мало часу.
Музика була гарна. Дякувати Богу, виступ єпископа був коротким.
Пощастило, що у нього був озноб, отож, ми сказували поминки.
Ми не могли запропонувати Анні щось краще?
Вибач, не розумію, про що ти.
Вона доглядала за Агнес останні 12 років.
Може, запропонуємо їй трохи грошей...
чи допоможемо знайти нову роботу?
З цього приводу. Вона ще молода й доволі сильна...
і досі їй дається все досить легко.
Її майбутнє - це не наша відповідальність.
Я обіцяла їй, що вона може взяти щось собі на згадку.
- На її власний вибір? - Я думаю, вона має на це право.
Це спонтанне рішення...
але діватись нікуди.
Я вважаю, що ми повинні вирішити це питання зараз же.
Анна, ти можеш залишатись тут якийсь час, якщо це необхідно.
Тобі обіцяно подарунок на згадку про Агнес.
Дякую. Мені нічого не треба.
Що б вона з себе не вдавала,
більше їй все одно не перепаде.
- Лишайся тут до кінця місяця. - Так.
Ну, сподіваюсь, на цьому все, заради чого ми зібрались.
Давайте рушати, поки дорогу на станцію не завалило снігом.
До побачення, Анно. Дякую.
Дякую тобі.
Дякую за все.
Поспішайте.
- Можна тебе на кілька слів? - Звичайно.
Того вечора ми стали ближче одна до одної...
ти розмірковувала над тим, що ми обговорювали?
Так, звичайно, я багато думала про це.
Чи зможемо ми дотриматися того, що вирішили?
Люба Карін, але чому нам цього не зробити?
Уявлення не маю.
Тому що все видається інакшим після того вечора.
Я думаю, ми стали набагато ближчими.
Про що ти думаєш?
Я думаю про ту розмову...
- Ні, неправда. - Я думаю, що Йоаким...
ненавидить, якщо я змушую його чекати.
З чого це ти заговорила... і хочеш знати мої думки...
ніби я на суді за мої наміри, Карін.
Чого ти хочеш?
- Нічого. - Нічого...
То нічого. Тоді ти не образишся, якщо,...
попрощаюсь з тобою зараз.
Ти торкалась мене. Не пам'ятаєш?
Я не пам'ятаю кожну дурницю...
і не намайся змусити мене відповідати за неї.
Люба Карін, передай дітям мої вітання, бережи себе.
Зустрінемося, як завжди, на Дванадцяту ніч.
Як сумно.
"Середа, третє вересня.
Гострий запах осені наповнює прозоре спокійне повітря...
але всюди затишно й приємно".
Мої сестри, Карін і Марія, прийшли навідати мене.
Так чудово знову бути разом...
як у старі добрі часи, і я почуваюся набагато краще.
Ми навіть змогли вийти разом на коротку прогулянку...
це для мене така подія...
особливо відколи я так довго не виходила надвір.
Раптом ми почали сміятися і побігли до старої гойдалки...
яку ми з дитинства не помічали.
Ми сиділи на ній, як три милих сестрички...
і Анна гойдала нас м'яко й повільно.
Усі мої болі десь зникли.
Люди, яких я люблю понад усе на світі, були зі мною.
Я чула їх розмови навколо.
Я відчувала присутність їх тіл...
тепло їх рук.
Я не хотіла відпускати цю мить і подумала:
"Що б там не було, це щастя.
Чогось кращого і не побажаєш.
Протягом кількох хвилин...
я відчувала довершеність.
І я глибоко вдячна за моє життя...
що дає мені так багато."
ТАК ЗМОВКАЮТЬ ШЕПОТИ І КРИКИ
переклад: Сяник та Орися
klubak.wordpress.com cinema-in-ua.blogspot.com